דרישות חוקיות ואחרות לביצוע איתור גורמי סיכון

במרבית הארצות המתוקנות בעולם יש דרישה חוקית מהמעביד לבצע הליכים של איתור והערכת גורמי סיכון. סעיף 6 של התקנה האירופאית 89/391/EEC  משנת 1989 למשל, תקנה החלה על כל מדינות האיחוד האירופי, קובע את חובות המעביד בבטיחות ובגיהות כלפי עובדיו. בין היתר, מטיל סעיף זה על המעביד את החובות הבאות:

"2. המעביד יישם את האמצעים [הבטיחותיים והגיהותיים] על-בסיס עקרונות המניעה הבאים:
א) הימנעות מסיכונים;
ב) הערכת הסיכונים שלא ניתן להימנע מהם;
ג) הגנה מפני הסיכונים במקור היווצרותם"...

וכן:

"3. המעביד... בהתחשב באופי הפעילויות בארגון:
א) יעריך את הסיכונים לבטיחות ולבריאות העובדים, כולל בעת בחירת ציוד, חומרים כימיים, וסביבת העבודה. בכפוף להערכה זו, ובהתאם לצורך, האמצעים ושיטות העבודה בהם ינקוט המעביד חייבים להבטיח שיפור ברמת המיגון של העובדים בהתייחס לבטיחות ובריאות...".

החוק הישראלי איננו מחייב מעבידים לבצע הערכת סיכונים, ובכך הוא שונה מדרישות החוק במרבית ארצות המערב. הסיבה לכך היא כנראה, היסטורית, וקשורה לתרגום מקצועי של מונחי ניהול סיכונים בבטיחות: בעבר, היתה נהוגה בישראל תקנה המחייבת מעבידים להכין "תוכנית בטיחות", שעליה לכלול "סקר סיכונים". המושג "סקר סיכונים" הינו תרגום לא מוצלח של המושג האנגלי risk assessment. במקור האנגלי, הכוונה הינה לבצע הערכת סיכונים. מסיבות שונות, המונח סקר סיכונים בישראל לא הובן כפעילות של הערכת סיכונים, וביצוע "סקר סיכונים" מהווה, באופן מסורתי, סקר של גורמי סיכון הקיימים במקום העבודה – ללא הערכה של רמת הסיכון הנשקפת מהם. כך קורה כי אחת המדינות הבודדות בעולם בה אין המעביד נדרש לבצע הערכת סיכונים הינה מדינת ישראל.

בעת כתיבת שורות אלה, עומדת לצאת בישראל תקנה המחייבת ביצוע הערכות סיכונים בתעשייה התהליכית. גם אם תקנה זו תתפרסם ברבים, יש מקום – לדעת אנשי מקצוע - לשנות את החוק כדי לכלול בו במפורש חובת עריכת הערכת סיכונים בכל ארגון ובכל סביבת עבודה.